Ahojte kočky . zaujala ma táto téma, lebo som o nej veľa rozmýšľala.
Chcem napísať len svoje postrehy, lebo názor na tému integrácia aj keď som si myslela, že ho mám vyhranený a správny som vplyvom nových skúseností a informácii musela pozmeniť.
Vždy som si myslela, bola som o tom presvedčená, že integrácia je vždy len dobrá a prospešná vec. Keď som o tom čítala a videla veľa príspevkov, dokumentov, páčilo sa mi ako zdravé deti pomáhajú deťom so špeciálnymi potrebami a ako sa deti so špeciálnymi potrebami môžu napĺňať a nájsť si svoje miesto v o svete, ktorý je tu pre všetkých.
Ale...
Prečo musí mať všetko ale...
Nuž potom som sa stala študentkou psychopédie- špeciálnej pedagogiky pre mentálne postihnutých a slovo integrácia nám rozložili doslova na atómy a skloňovali zo všetkých strán a vo mne sa začalo niečo lámať.
Teda- vysvetlím to,- keď sme chceli vedieť názor našich pedagógov, boli opatrní vo vyjadrení, že integrácia je super vec pre každého- nerozumela som v čom je problém.
A potom sme mali povinnú týždennú exkurziu po rôznych ústavoch a mnohých špeciálnych školách v mnohých mestách a takisto sme sa pýtali a čo nás zaujímalo no často práve integrácia.
A tu sa to začalo:
Všetci- komplexne všetci riaditelia, učitelia boli proti integrácii mentálne postihnutých detí.
A začali nám to pomaličky vysvetľovať.
Ak si rodičia priali po nultom ročníku dať svoje dieťa do prvého ročníka do bežnej školy mohli tak urobiť ale.
Dieťa, ktoré bolo v tom nultom ročníku špeciálnej školy šikovné, rado sa učilo, škola mu poskytovala radosť pretože v škole pociťovalo príjemné emócie, úspech, nezosmiešňovanie, špeciálne pedagogické edukačné metódy, špeciálny prístup, individuálny prístup, tempom, každé dieťa malo individuálny plán učenia a ten sa pri neúspechu prehodnocoval a nanovo zostavil, len aby sa prispôsobilo dieťaťu- teda to dieťa, zvyknuté na svoj kľud a pokoj a relax- áno doslovný relax v škole, kde mu dávajú pocit, že je úspešné, - to dieťa sa odrazu ocitne zas v inom prostredí, kde sa nie vždy stretne so špeciálnym prístupom- teda buď je toho na dieťa priveľa, nestíha, zažije aj neúspech, aj výsmech, lebo deti sú napriek vysvetleniu aj kruté, alebo druhý extrém, dieťaťu sa dáva málo práce, stagnuje a nakoniec to končí tak, že dieťa sa vracia do druhého ročníka špeciálnej školy, teda tam, kde začali. Lenže a tu sa vo mne nalomila radostná myšlienka integrácie- to dieťa je ďaleko pozadu za deťmi, ktoré zostali v špeciálnej škole a v očiach, vo svojom vnútri už nemá ten pocit radosti a úspechu zo školy.
Kočky zlaté- všade nám rozprávali presne toto isté.
Ale teraz píšem len o integrácii mentálne postihnutých detí.
Ja osobne ako mamka by som cielene dala svoje zdravá deti do triedy, kde by bolo integrované dieťa so zrakovým, a sluchovým, pohybovým handicapom, samozrejme aj keby tam boli deti s mentálnym postihom, ale keby som bola mamkou dieťaťa s mentálnym postihnutím, tak by som ak by som, integráciu zvažovala len do triedy, aj bežnej, ale musel by tam byť špeciálny pedagóg.
Intgrácia v škôlke je a tomu verím celou svojou bytosťou vynikajúca vec so školou si už žiaľ vôbec nie som istá.
Len jedno mi je jasné, integrácia, či neintegrácia, treba veľmi porozmýšľať, čo a koľko môjmu dieťaťu dá, alebo vezme.